Det menneskelige øye er et av jordas kraftigste instrumenter.
En klar dag kan vi se små detaljer i vidvinkelperspektiv.
Men det øyet ser, er ikke hele bildet.
Hinsides det vi kan se, finnes en helt annerledes verden.
En usynlig verden med skjulte krefter og energier,-
-som former alle aspekter av livet på jorda.
Nå kan teknologien åpne en dør inn i denne skjulte verdenen,-
-avsløre hemmelighetene og vise oss hvor fantastisk verden er.
Søndag morgen midt i byen. Torget virker stille, men nei da!
Det kryr av liv her.
Vår verden slutter der.
Et nåløye på en armlengdes avstand er grensen for vårt syn.
Mindre ting ser vi ikke. Men de finnes likevel der.
Hinsides vårt øyes grense finnes en fantastisk mikroverden.
Den er så mektig at den former hele planeten.
Slike mikrochips finnes i dag i halvparten av våre gjenstander.
Og med stadig ny teknologi blir de bare mindre og mindre.
Men i mikroverdenen kan vi produsere på en mikroskopisk skala.
Man har nå begynt å konstruere på molekylært nivå.
Alt består av atomer. Egenskapene avhenger av atomenes plassering.
Flytter man på atomene i kull, får man diamanter.
Men produksjon på atomnivå er svært vanskelig.
Det er som å leke med lego med hansker.
Nanoteknologi gjør at vi slipper hanskene. Det er banebrytende.
Dette er fremtidens fabrikk.
Man jobber på mikroskopisk nivå, så et støvkorn kan ødelegge alt.
Derfor må jeg kle meg ut som en tegneseriefigur.
Renslighet er bra. Når jeg er på besøk, tørker jeg meg av på beina.
Men bak disse dørene råder renslighet på et helt annet nivå.
Å dra meg seg ett lite støvkorn inn dit,-
-er like populært som å søle til et nytt gulvteppe.
Maskinene her inne gjør det mulig å bygge i en vanvittig liten skala.
Iblant trenger de Storbritannias kraftigste mikroskoper for å se.
Hva er det minste jeg kan få til?
Her er planen: Jeg skal prøve å gravere inn seriens tittel-
-på en flate som er hundre ganger smalere enn et hårstrå.
Vi legger ett av mine hårstrå i maskinen.
-Jeg ser etter en egnet flate... -Stor nok til "Invisible Worlds".
Vi skal jobbe med ett eneste skjell på et menneskes hårstrå.
-Dette er en liten hårplate. -Helt utrolig!
Nå kan du skrive "Invisible Worlds".
Sprøtt! Jeg skal gjøre noe bitte lite som føles veldig stort.
-Sånn. -Der står det.
Det er helt utrolig.
Lynraskt har maskinen skrevet ordene ved å fjerne atomer.
Det er bitte lite sammenlignet med hårstråets fulle bredde.
Det er ca 0,5 mikrometer bredt. Ett hårstrå er 50 mikrometer bredt.
Så det er utrolig smått.
Her har vi programseriens tittel skrevet-
-på en bitte liten del av bredden til dette hårstrået.
Hver bokstav er omtrent 1000 atomer bred.
Forestill dere at jeg skrev hver bokstav i hvert ord-
-på hver side i hver bok som finnes hjemme hos dere,-
-ville jeg få plass til alt sammen på denne pennespissen.
Det er veldig smått, og veldig smart.
Etterspørselen er ikke så stor etter et pennespissbibliotek.
Men ingeniørkunst i så liten skala kan-
-føre til medisinske gjennombrudd og en industriell revolusjon.
Og den lar oss kopiere noen av naturens mikroformer.
Naturen har perfeksjonert sine former i flere hundre millioner år.
Men nå, med maskiner som de der inne,-
-kan vi kanskje kopiere dem. Det kan gi utrolige muligheter!
Noen av naturens underverk kan endelig være innen rekkevidde.
Vi vet at smått er vakkert, men det kan også være smart.
Når vi trer inn i den usynlige verden, innser vi-
-hvor utrolig mye av det vi tar for gitt, virkelig er.
Humber Bridge var ferdig i 1981-
-og er en av verdens lengste hengebruer med ett spenn.
Men hvis dere tror at brua er ingeniørkunst på høyeste nivå,-
-finner dere et bygningsmessig mirakel her oppe.
Spindelvevet har sett likt ut i flere hundre millioner år.
Det er en av naturens mest vellykkede konstruksjoner.
Jeg liker ikke edderkopper og følgelig heller ikke spindelvev.
Men setter vi opp hastigheten, avsløres en mesterarkitekt.
Først bruker den én type tråd for å binde sammen nettets tråder.
Det gir konstruksjonen styrke.
Så gjør den det på nytt med en annen svært klebrig tråd-
-for å spinne en dødsfelle for insekter som berører nettet.
Jobben er ferdig. Men det er en luke i navet.
Og nå venter den.
Forskere verden over prøver å knekke spindelvevets gåte.
Dette gjør jeg for vitenskapen og ikke fordi jeg vil.
For å kunne studere en må man først fange en.
Så hyggelig...
Dette er et mareritt. Et drivhus fullt av spindelvev.
Ok.
Den beveger på seg! Den beveget på seg!
Det er lett. Den skal bare inn, og så fanger jeg den.
Hva var din beste ferie noensinne?
Nå skal den inn.
Dette er ingenting. Dette er en vanskelig del av jobben. Gud!
Det kunne jeg klart.
Nå har vi den. Flaks jeg kunne hjelpe deg. Nå går vi.
Kan du åpne døra? Takk. Nå går vi.
Nå har vi fanget edderkoppen. Neste trinn er å melke den.
Jeg plasserer en ved siden av den.
-Skader du den? -Nei.
Nå setter jeg ned en til, så hun holdes på plass.
Jeg har faktisk aldri melket en edderkopp før.
Men en gang må være den første.
Nå tar jeg tak i tråden som stikker ut av magen...
Så trekker jeg. Så enkelt er det.
Det kommer ut en tråd som aldri virker å ta slutt.
Den lages i en liten trådmaskin i edderkoppens rygg.
Denne edderkoppen kan spinne en tråd på 700 meter.
Men for å finne ut hvorfor tråden er sterk-
-må vi ta en nærmere titt på selve edderkoppen.
Her er edderkoppen forstørret 12 000 ganger.
Her på magen sitter fire organer, såkalte spinnevorter.
Hver vorte er full av fingerlignende tapper.
De spruter ut et flytende protein.
Når væsken forlater edderkoppen...
...tørker den til en sterk tråd når den kommer i kontakt med luft.
Og når flere tråder kveiles sammen, blir tråden enda sterkere.
Edderkopper spinner ulike typer tråder med spinnevortene:
Fra klebrige flater som den fanger sine ofre i...
Til en fantastisk sterk enkelttråd.
Den er utrolig sterk for å være så tynn.
Den er 30 ganger tynnere enn våre hårstrå.
Likevel har den utrolig motstand og elastisitet.
Var tråden like tykk som en penn, kunne den trukket et skip.
Men tråden er ikke bare sterk, den brukes på en smart måte.
Hemmeligheten ligger i vanndråper i hvert eneste knutepunkt.
Inni hver vanndråpe danner tråden en knute.
Forskere mener at trådene trekkes ut når en flue flyr inn i nettet,-
-slik at nettet spennes ut.
Dermed går det ikke i stykker.
Vi har allerede lært litt av edderkoppens knep.
Nå går vi enda lenger og utnytter naturens mikrohemmeligheter-
-for å konstruere helt nye ting...
Som tåler de aller største krefter.
Det skal jeg nå vise ved hjelp av en stor frukt.
Det er en vannmelon.
Dette er en Glock 17, en halvautomatisk 9 mm-pistol.
Den sender ut kuler i 1000 km/t. Det blir en smal sak.
Det var neppe noen overraskelse.
Skal en vanlig melon overleve en slik kule, må den ha beskyttelse.
Noe som dette, laget av aramid. Det er sterkt og lett.
Det er standard i skuddsikre vester for politi, militære og nå meloner.
Kula har en fart på 1000 km/t.
Men når den treffer, er veven av fiber så sterk og tett-
-at energien spres utover. Gode nyheter for herr melon.
Den stoppet kula. Jeg kjenner den.
Nok en mørk dag for melonen.
Enda mer beskyttelse hadde ikke vært så dumt.
Og svaret finnes kanskje i mikroverden...
I av alle tenkelige ting i denne røyksøylen.
Men det er faktisk ikke røyk.
Det er mikroskopisk tynne tråder av verdens sterkeste fiber.
Den menneskelagde tråden av kull er fem ganger tynnere enn et hårstrå.
Men den er ti ganger sterkere enn stål.
Hver mikroskopiske tråd består av tusenvis av enda tynnere tråder.
Og hver av dem består av tusenvis av enda tynnere tråder.
Hvert enkelt fiber består-
-av over én million kullrør, med en tykkelse på kun én atom.
Og den er utrolig sterk.
Her skal den nye tråden møte verdens sterkeste tråd.
Utsatt for en enorm kraft, ryker aramidtråden til slutt.
Mens kullrøret holder ut stadig lenger.
Det er mer enn tre ganger sterkere enn aramid.
Det er bare en prototype, men den kan kunne forandre verden.
I vår travle verden er vi lykkelig uvitende om det universet-
-av organismer som lever sammen med oss. Men som er usynlige...
Denne mannen for eksempel.
Han skal lage en romantisk middag...
En middag for to.
Tror de i alle fall.
Forlater man menneskets perspektiv og entrer mikroverdenen,-
-ser man at de langt fra er alene på dette stevnemøtet.
Selv når man tror man er alene, har man selskap...
Et univers av skapninger vi aldri ser...
Som bjørnedyret.
De er på størrelse med små sandkorn og helt gjennomsiktige.
Og de finnes overalt.
Det er langt flere av dem enn mennesker på jorda.
Så lurer det små skapninger i maten.
Skål!
I salaten for eksempel.
Med litt vinaigrettedressing som inneholder en dash...
Rundormer (turbatrix aceti), som finnes i eddik.
De er ikke engang 1 mm, men det er nok best ikke å tenke på dem.
Så er det tid for osten...
Som er overstrødd med et lag ostemidd.
Dere har sett støvet på gammel ost.
Det er rester etter ostemidden.
Man tilsetter ofte slik midd for å gi osten god smak.
Men mikroskopisk liv trives ikke bare i mat.
I ethvert rom omgis vi fullstendig-
-av skapninger som deler våre mest intime øyeblikk.
Men de deler ikke nødvendigvis vår forkjærlighet for Barry White.
Dette er støvmidd.
En kvadratmeter gulvteppe kan romme så mange som hundretusen.
Vi trenger dem. De spiser opp våre hudrester og bryter ned avfall.
Vi tror vi er alene hjemme, men det er et enormt økosystem-
-som myldrer av nyttig liv. Ok, demp musikken nå!
Mikroverdenen viser oss både hva som gagner og dreper oss.
Forskjellen mellom orden og kaos avhenger av bittesmå forandringer.
Selv det mikroskopiske kan utløse verdens største krefter.
Dany Kistler og hans team med redningshunder i Davos i Sveits-
-vet alt om farene ved å bli tatt av et snøskred.
Snøskredet kom fra ingensteds, raste over en klippe og ned på meg.
Det går kjemperaskt.
Snøen trekker deg med seg.
Så er det som en vaskemaskin settes i gang.
Det er som om noen står og slår på deg.
Man begraves før man rekker å tenke seg om.
Når snøskredet stopper, er det som å være støpt inn i betong.
Det er ikke mulig å bevege en eneste finger.
Men hvor henter snøskredet sin kraft?
Svaret ligger i en mikroverden vi normalt ikke kan se.
Med spesielle sonder begynner forskerne først nå å forstå-
-hvor dødelig kraft ett eneste snøfnugg kan ha.
Vi vet alle hvordan et typisk snøfnugg ser ut.
Men når snøfnugg lander, forandrer de form.
De mister de smale armene og smelter sammen.
Det kan ikke ses med det blotte øyet.
Men mikroskopet viser hvordan snøfnuggene har smeltet sammen.
Det gjør at snøkrystallene sitter fast i hverandre.
Dette gjør at snøen pakker seg sammen.
Men det holder med én mikroskopisk forandring dypt under overflaten-
-for å forvandle den pakkede snøen til en tidsinnstilt bombe.
En solrik dag og en iskald natt skaper små endringer i snøpakken.
Snøkrystallene smelter. Så fryser de til igjen.
Men da dannes mer kantete former.
Nå er de kun løst sammenbundet, og det er luft mellom krystallene.
De danner et løst sammenhengende gitter.
Dypt under snøen finnes nå et svakt og svært tynt lag.
Men det er nok til å gjøre snøen farlig ustabil.
Det farligste er at man ikke ser hvor ustabilt snølaget er.
Det er som et stort hvitt sovende monster.
Sonden lar forskerne oppdage de mikroskopiske endringene.
30 cm ned avtar signalet. Det kan være et svakt lag der nede.
Finnes det et svakt lag der, kan det gi etter når som helst.
Det kan utløses av et vilt dyr, en skigåer-
-eller bare av rett mengde snø.
Treffes det svake laget, sprekker det og forårsaker snøskred.
Man kan ikke se det.
Under overflaten sprekker det svake laget.
Båndene med laget over gir etter.
Så starter et snøskred.
Plutselig raser 30 000 tonn snø nedover fjellsiden.
Innen ti sekunder er det oppe i 200 km/t.
Den enorme ødeleggende kraften-
-utløses av en mikroskopisk endring i en liten snøkrystall.
Men ikke bare naturen skaper store krefter på mikroskopisk nivå.
Her nede finnes utrolig ingeniørkunst.
Det har tusenvis av bevegelige deler og kan nå hele 160 km/t.
Ta det med ro, jeg skal ikke snakke om togene.
Det er noe som er mye mindre, men som har like mye kraft.
Det er forkjølelsen, menneskets vanligste virussykdom.
Forkjølelse er mest en plage, men den utløser et hverdagsmirakel.
Den er vår egen personlige orkan:
Et nys...
En refleks som involverer mange av overkroppens muskler samtidig.
Siden muskelgrupper samvirker slik, får nyset en enorm fart.
Med genial filmteknikk kan vi nå se de kraftige luftstrømmene.
Kilden til orkanen er hundrevis av muskler som trekker seg sammen.
All muskelkraften slynger ut nysets innhold i 160 km/t-
-og fordeler det på 30 000 små dråper.
Om det bare var snørr, ville det vært ille nok.
Men hver dråpe inneholder en last med bakterier og virus.
Deres mål er kun å spre infeksjonen videre.
Det får en til å lure: Hvor langt kan et nys gå?
To, tre rader kanskje? Eller er det fem-seks?
Ved å legge ut agarplater ser man hvor langt bakteriene når.
Vi kan nå måle hvor langt smitten fra et nys når.
Vi lar noen snørreksperter gjøre det, og her er deres resultat:
Etter to-tre meter faller de største dråpene ned.
Men de er fortsatt små nok til å plukkes opp av luftstrømmer.
Disse dråpene er så vidt synlige, og like brede som et hårstrå.
Mens dråpene fortsetter fremover, blir de stadig mindre.
De små partiklene når lenger og henger igjen i lufta hele reisen.
Disse splittes opp i mindre dråper til de blir helt usynlige.
Men de er fortsatt der.
I testene ble agarplater som lå ti meter unna nyset, smittet.
De viste at et vanlig nys rommer flere millioner mikroorganismer.
Så hvor mange i en fullpakket vogn-
-kan treffes av mikroorganismene?
Et nys kan lett nå 20 meter, og med luftstrømmens hjelp 40 meter.
Ja, vi blir smittet alle sammen. Partiklene kan overleve i dagevis.
Dette er bakterier etter et to dager gammelt håndavtrykk.
Det var altså sannheten om nyset.
En av verdens mest effektive måter å spre sykdom på.
Heldigvis sprer den stort sett forkjølelse.
Den usynlige verdens krefter finnes ikke bare på jorda.
Utenfor jorda finnes usynlige krefter som kan ramme planeten.
Livet på jorda er avhengig av sola.
På avstand gir den oss varme og lys.
Ser man nærmere, sender den glohete kroppen ut solstormer.
Solstormer som kan forårsake kaos her på jorda.
De kan slå ut alle el- og telesystemer i hele verden.
Vi har en stund visst at solstormer henger sammen med solas magnetisme.
Men vi har ikke kunnet se det på nært hold og analysere det.
Nå håper dette smarte forskerteamet-
-på å kunne skyte opp verdens kraftigste solteleskop.
De ønsker nemlig få et glimt av noe vi normalt ikke kan se:
En liten flekk av sola, som ligger 150 millioner kilometer unna oss.
Kurven som ballongen løfter opp, betyr et nytt steg for vitenskapen.
Den lar oss studere detaljer på solas overflate.
Så langt har ikke våre instrumenter kunnet se slikt.
De har ventet i årevis, og nå er forholdene perfekte.
Ballongen fylles med trykksatt helium.
Geoffrey, gi meg ballongen nå.
Utstyr verdt 85 millioner dollar, skal skytes opp. De får én sjanse.
Ikke noe press!
Vinkelen under oppskytingen må være helt rett.
Nydelig!
2,5 hektar ballong stiger 300 meter i minuttet.
Han er nok fornøyd.
Ballongen må kunne tåle hele 90 minusgrader-
-når den flyr gjennom jordas ytre atmosfære på vei ut i rommet.
Innrettingssystemet har svært høy presisjon.
Det kan rette teleskopet mot et tre flere hundre meter unna,-
-og fokusere på én bestemt barnål.
Man trodde at sola var på sitt aller mest magnetiske...
Ved solflekkene, de mørke partiene vi ser her.
Men teleskopet avslørte noe uventet.
Sola er ikke mest magnetisk i solflekkene.
Den er derimot mest magnetisk i den boblende plasmaens sprekker.
De små lyse hvite flekkene er solas mest magnetiske områder.
Det er først nå man er blitt i stand til å se dem.
Ved å oppdage disse nye magnetfeltene-
-nærmer forskerne seg svaret om de ødeleggende solstormene.
Men hvis solas minste element kan ramme hele vår verden,-
-har det mikroskopiske her på jorda samme evne.
Men dette ødelegger ikke planeten. Det får den til å holde sammen.
Iblant må man trosse været for å nyte den britiske kysten.
Har dere lurt på om dere har selskap når dere går langs sjøen?
La oss ta en titt.
Det ser ganske så tomt ut.
Skjult i havet finnes faktisk en enorm og rik verden.
En kraft som dominerer livet på jorda, og som er livsviktig:
Plankton. Disse små skapningene vi ikke kan se,-
-er et helt univers av forbløffende livskraft.
Alt liv på jorda er avhengig av dem.
Plankton forsyner oss med 50 % av oksygenet vi puster inn.
Og vi begynner nå å forstå at de spiller en enda viktigere rolle.
I alle hav forsvinner fisken.
Bestanden av torsk og kolje minsker dramatisk.
Nå bidrar ny teknologi og kameraer til en delvis løsning på gåten.
For plankton er det å svømme i havet som å vasse i sirup.
Når de svømmer rundt, etterlater de kjølvann bak seg.
Som spor i snøen.
Større fisk bruker kjølvannet for å finne måltidene sine.
Men på enkelte steder blir havet varmere.
En forandring på kun én grad påvirker planktonet.
Varmere vann er tynnere, så kjølvannet varer ikke like lenge.
Det gjør det vanskeligere for fisken å fange sitt bytte.
Ved å studere denne mikroverdenen har vi oppdaget noe annet:
I varmere vann trives en annen type plankton.
En som er mye raskere.
Slike superraske plankton kan oppnå 500 kroppslengder per sekund.
Det er som om vi hadde beveget oss i 3200 km/t.
Det er dårlige nyheter for fisk som spiser dem...
Fisk som torsk og kolje, som minsker drastisk i antall.
En titt inn i denne mikroverdenen har gitt oss delvis svar på gåten.
Det viser at man aldri må glemme detaljene i det store bildet.
Disse organismene i havet ser vi kanskje ikke med det blotte øyet.
Men deres eksistens er avgjørende for livet på denne planeten.
Tenk om vi kunne se alle disse mikroverdenene-
-som omgir oss, klart og tydelig:
Den skjulte kraften i et snøfnugg...
Naturens skjulte konstruksjoner.
Når vi ser det usynlige, fornyes vår forundring over verden.
Tekst: John Anders Brevik www.broadcasttext.com